Traducerea: Dappon (alfiaro@yahoo.com) resincronizare CODYBOSS1969
SARABANDA
PROLOG
Marianne își arată fotografiile
Johan a devenit multimilionar la o vârstă înaintată.
O mătușă bătrână, daneză, care a fost cândva o renumită cântăreață de operă,
i-a lăsat prin testament toată averea lui Johan.
Când a devenit independent din punct de vedere financiar,
și-a părăsit postul de la universitate.
A cumpărat casa de vară a bunicilor săi,
o vilă veche de la începutul secolului, în pădurea de lângă Orsa.
Johan și cu mine n-am ținut legătura,
de câțiva ani nu mai știm nimic unul de celălalt.
Fiicele noastre sunt departe. Chiar și de mine.
Martha trăiește într-un sanatoriu, închizându-se tot mai mult în boala ei.
O vizitez din când în când, dar nu mă recunoaște.
Iar Sara... Sara e măritată cu un avocat de succes
și s-au stabilit în Australia unde lucrează pentru un birou de avocatură.
Nu au copii.
Eu?
Da, încă mai sunt activă,
dar lucrez în ritmul pe care l-am impus eu.
În special dispute de familie și divorțuri.
Mă gândesc adesea
că ar trebui să merg să-l văd pe Johan...
UNU
Marianne își pune planul în acțiune
Mă gândeam...
că ar trebui să merg să-l văd pe Johan...
Și iată-mă aici...
El stă acolo, pe verandă,
iar eu stau aici...
uitându-mă la el
și ezitând de cel puțin 10 minute.
Poate că ar fi trebuit să mă împotrivesc acestui impuls total irațional
de a veni aici.
De fapt nu-mi place să acționez fără să reflectez, nu sunt deloc impulsivă.
Dar acum sunt aici.
Trebuie să mă decid.
Fie mă întorc în liniște la mașina mea parcată mai jos, în drum...
Fie mă duc la el.
Da, sigur...
pot să mai rămân aici o vreme
și să mă las copleșită de nehotărâre.
Dar nu pentru mult timp.
Încă un minut.
Acest minut se scurge în ritmul lui...
33 secunde...
47 secunde...
55 secunde...
Hei!
- Te-am trezit? - Tu ești, Marianne?
- Bună... - Nu, nu! Nu te ridica...
- Tipic pentru tine, să apari tiptil. - Nu, n-am venit tiptil.
S-au făcut 30 de ani, ba 32 de când nu ne-am văzut.
- Da, ne-am pierdut urma pur și simplu. - E normal.
La început oamenii sunt împreună, apoi se despart, vorbesc la telefon...
- Iar apoi nimic. - E trist.
Asta vrea să fie un reproș?
Nu, Johan. Pur și simplu n-am mai avut ce să ne spunem.
Apoi m-ai sunat dintr-o dată și mi-ai spus că vrei să mă vizitezi.
- Nu ai fost prea entuziasmat. - Entuziasmat? Am spus nu.
Încă spun nu.
Nu vreau asta. Nu. Dar ție nu ți-a păsat.
A trebuit să vin.
De ce?
- N-am să-ți spun. - Și asta te face să râzi.
Johan...
Am călătorit 340 de kilometri.
și te-am găsit în castelul tău ascuns în mijlocul pădurii.
Dar acum că te-am văzut, că te-am sărutat,
că ți-am vorbit, pot să plec.
Nu se poate.
- Nu se poate? - Nu.
- Trebuie să rămâi măcar la cină. - De ce trebuie să rămân la cină?
Acum o săptămână i-am spus domnișoarei Nilsson
că o să mă viziteze una din fostele soții.
Nu pot să merg pur și simplu să-i spun că nu va mai avea loc nicio cină.
S-ar înfuria îngrozitor.
- Cine e domnișoara Nilsson? - Agda. Agda Nilsson.
Sunteți împreună?
Dumnezeule mare! Nu, nu! M-a ferit Domnul.
Locuiți amândoi aici, în mijlocul pădurii?
Domnișoara Nilsson locuiește în sat.
Vine pe aici să facă curățenie și să gătească,
servește masa și apoi pleacă acasă.
Este pioasă și foarte răutăcioasă.
Așadar nu e tocmai o idilă.
Ca să fiu sincer, mă tem de cățeaua asta bătrână.
- Te temi de ea? - Da.
Mă tem că și-a pus în gând să se căsătorească cu mine.
Oricum, trebuie să rămâi la cină.
A pregătit și camera de oaspeți. S-a gândit că vei rămâne peste noapte.
- Atunci trebuie să mă supun. - Da...
Mi-e așa de greu să mă ridic din scaunul ăsta!
- Te ajut eu! - Nu, nu mă ajuta! Rămâi acolo!
Ce este, Johan?
- Vreau să te îmbrățișez. - Vrei să mă îmbrățișezi?
La naiba, Johan...
Idiot bătrân ce ești...
- Și tu câți ani ai? - Eu?
Nu știu. Tu știi?
- 86. - Nu, nu tu! Eu.
În jur de 55...
- Am 63. - Serios?
Așa de bătrână ești?
Și mi-au scos uterul și ovarele.
Și asta te întristează?
Da. Câteodată.
Hai să stăm pe bancă!
Johan, e așa de frumos...
"Când atâta frumusețe se dezvăluie în toată viața, în toată creația,"
"Care-i izvorul? Cine-i Creatorul? Frumusețea veșnică..."
- Nu credeam că știi Psalmii. - M-a învățat bunica.
Și bunicul mă răsplătea cu soldăței de plumb dacă-i memoram.
De aici putem să admirăm priveliștea și să ne ținem de mână, dacă vrei...
- Să ne ținem de mână? - Nu așa făceam mai demult?
- Ba da, cred că da. - N-am mai făcut asta de...
În sfârșit, acum nu mai țin pe nimeni de mână.
În orice caz, ai o priveliște frumoasă.
Poți să vezi căsuța de lângă lac de aici?
Vezi lumina aceea care strălucește acolo după colină?
Da... Venind încoace am trecut pe lângă căsuța de pe malul lacului.
- Pare a fi locuită. - Se poate spune și așa.
- Ce ton ciudat ai... - Henrik locuiește acolo.
- Henrik? - Da, Henrik.
Dragul meu fiu. Profesor asociat.
- Până la urmă ai reluat legătura cu el? - Nu tocmai.
Mi-a trimis o scrisoare în care mă anunța că vrea să stea aici pe timpul verii.
Stă acolo cu fiica lui, Karin, de la sfârșitul lunii aprilie.
Bănuiesc că nu vorbiți prea des.
Absolut. O conversație cordială dacă se întâmplă să ne întâlnim.
Micul și grasul Henrik.
- Trebuie să aibă... - 61 ani.
Dumnezeule...
Se poate spune și așa.
Și fiica sa Karin?
Karin are 19 ani.
Mama ei a murit de cancer acum doi ani.
Iar Anna...
Spune-mi...
Anna și Henrik au fost căsătoriți timp de 20 de ani.
El nu și-a revenit după moartea ei.
S-a pensionat înainte de vreme.
Am auzit că s-au bucurat că se descotorosesc de el,
Acolo se simțea mereu repezit, umilit, spionat.
- Ca tine când erai ca el. - Eu? Nu.
A, da... Eu eram amestecat în
rivalitățile tipice mediului academic.
Dar când am fost numit doctor honoris causa al Universității din Michigan
au tăcut cu toții.
- Johan, vorbeam despre Henrik. - Da...
Cântă în orchestra de cameră a soliștilor Filarmonicii din Uppsala.
Dar o să renunțe și la asta.
- Crezi că ar trebui să facă altceva? - Nu știu. Se pare că scrie o carte.
Și fata? Karin?
Karin cântă și ea, la violoncel.
Se pregătește să intre la conservator în toamna asta.
Studiază cu Henrik.
Stau acolo, în casa de lângă lac, cu violoncelele între genunchi,
în fiecare zi din săptămână.
Pot să-ți spun cu mâna pe inimă că e frumoasă...
Ca mama ei.
Da...
Și fiicele noastre? Nu știu nimic despre ele.
- Sara e în Australia. - Australia?
Da, Australia.
S-a dus departe de autoritatea ta sufocantă.
Îmi scrie și îmi telefonează.
E bine.
Are un soț bun, lucrează într-un birou de avocatură.
Sara e fericită cu viața ei.
Și biata Martha?
Martha se adâncește tot mai mult în ea însăși.
Nu mă mai recunoaște.
Nu mai este conștientă în sensul pe care-l dăm noi cuvântului.
Înțeleg...
- Și tu? Eu nu mă pot plânge.
Dar uneori, când mă gândesc la izolarea mea, îmi spun că trăiesc în infern,
că am murit fără să știu.
Dar am o viață confortabilă. Nu mă plâng.
Îmi analizez viața, am răspunsurile înaintea mea...
- Nu sună foarte amuzant. - Nu, dragă Marianne. Chiar deloc.
Dar cine naiba spune că e amuzant să fii în infern?
Și ce spun răspunsurile tale?
- Chiar vrei să știi? - Da, de aceea te-am întrebat.
Spun că am trăit o viață de rahat.
O viață complet inutilă, ridicolă și stupidă.
Și după răspunsurile tale, asta include și căsnicia noastră?
- Ca să spun drept, da. - Îmi pare rău să aud asta.
Un pastor bătrân mi-a spus odată
că o bună relație dintre un bărbat și o femeie trebuie să aibă două componente:
O camaraderie solidă și un erotism puternic.
Nimeni nu poate spune că tu și și cu mine n-am fost buni camarazi.
Buni și uniți.
- O camaraderie solidă? - Absolut.
- Mi-ai fost infidel. - Da...
- Eram atât de... - Și eu.
- E trist. - Dar asta a fost de mult.
- Încă e dureros, totuși. - Pentru mine nu.
Nu... Mă îndoiesc.
Draga mea Marianne.
- Așa spui tu? - Da, așa spun eu.
E așa de bine să stau aici, cu tine!
Ne ținem de mână, admirăm peisajul
și evităm să vorbim despre lucruri dureroase.
- Tu mă ții de mână. - La naiba! Cina!
Pari speriat.
Da, domnișoara Nilsson o să fie furioasă dacă întârziem
Johan, trebuie să mă spăl și să-mi iau valiza din mașină.
Cât de mult regret!
DOI
A trecut aproape o săptămână
Tu ești Karin?
Vrei să vorbești cu bunicul tău?
A plecat cu domnișoara Nilsson la dentist, la domnul Falun.
Eu sunt Marianne.
Cândva am fost căsătorită cu bunicul tău. Sunt în vizită aici.
- Știu. - Vino și ia loc...
Dacă vrei, poți să mă ajuți să curăț ciupercile astea.
Ține un cuțit.
Putem să stăm de vorbă, dacă vrei, sau să nu vorbim nimic.
- Îl cunoașteți pe Henrik, tatăl meu... - Nu, n-aș putea spune asta.
Ne-am întâlnit, dar nu pot spune că îl cunosc.
- Mama a murit. - Da, știu...
A murit acum doi ani.
Bunicul tău mi-a vorbit despre ea.
Tata e la pensie. S-a dedicat muzicii.
Violoncel, nu?
- Scrie despre "Patimile după Ioan". - Și tu cânți la violoncel?
Vreau să încerc să intru la Conservator.
Tatăl tău este profesorul și tu ești eleva.
Exact.
Ai venit să-mi vorbești?
Știți sonata pentru violoncel opus 25 a lui Paul Hindemith?
Nu știu absolut nimic despre muzică.
Tata vrea s-o cânt la examenul de admitere.
- E prea grea! - Dar tatăl tău nu e de aceeași părere.
Cum erați în zilele dinaintea ciclului menstrual?
Mă transformam într-un monstru.
Cu o seară înainte eram un înger,
iar a doua zi dimineața un monstru.
Creierii mei sunt zob și dimineața nu reușesc să mă trezesc.
Tata e un tip matinal.
În dimineața asta ați repetat?
Am rămas în cămașa de noapte în semn de protest.
Și am și căscat tot timpul.
Lucram la a patra mișcare.
Blestematul de Hindemith a scris:
''Lebhafte Viertel ohne jeden Ausdruck und stets Pianissimo.''
- Înțelegeți? - Pare prea complicat.
Cu creierii făcuți zob, trebuia să cânt ''lebhaft ohne Ausdruck.''
L-am implorat să nu mă forțeze, dar voia să cânt măcar începutul.
M-a obligat să repet această parte de cel puțin 20 de ori!
Până la urmă i-am spus cu calm: "Nu mai pot. Mă opresc aici."
Am luat-o pe glumă și i-am spus că mă torturează.
Henrik s-a înfuriat, dar a râs și mi-a spus să reiau de la început.
Acolo scrie:
''Lebhaft, sehr markiert mit festen Bogenstrichen.''
Dar eram furioasă și nu mă puteam stăpâni. Mi-a spus că o fac dinadins.
Eu i-am răspuns că dacă ar fi fost un bun pedagog, ar fi înțeles.
A fost nedrept din partea mea
pentru că tata e cel mai răbdător, sensibil și atent profesor.
El mi-a spus că nu e o problemă de înțelegere,
ci pur și simplu o problemă de voință și că sunt leneșă.
Că eu sunt leneșă!
M-am ridicat și am pus violoncelul deoparte pentru că tremuram.
Am spus: "Am terminat pentru astăzi".
"Mă duc să mă plimb, singură".
A pălit.
Nu l-am văzut niciodată așa.
Apoi a spus: "Nu pleci nicăieri din camera asta."
Mi-am încălțat cizmele și m-am îndreptat spre ușă.
Nu l-am auzit venind după mine.
M-a apucat de umeri...
Nu pleci nicăieri!
Rămâi aici!
M-am așezat și am plâns.
Apoi mi-am spus:
"Niciodată! Niciodată! Niciodată!"
Și am continuat să plâng până când m-am simțit golită.
Apoi m-am gândit:
"Mă duc la bunicul și-i spun tot!"
"Mă duc să-l rog să mă ajute să scap de nebunul ăsta!"
"Să-i spun că a trebuit să trec prin tot felul de lucruri,"
"dar că acum s-a terminat!"
"Bătrânul îl va trimite pe fiul lui la azilul de nebuni."
"O să cheme poliția de moravuri sau o să-l ucidă."
Mi-am dat seama în momentul acela, acolo,
că nu știu nimic.
Nu știu cum va fi viața mea,
nu știam ce aveam de gând să fac sau să fiu.
Apoi m-am gândit
că mama e moartă, plecată pentru totdeauna,
și că nu puteam să-i mai cer nimic.
M-am simțit mizerabil
și am început să plâng din nou.
Probabil că credeți că dramatizez totul,
dar nu e deloc așa.
Crezi că Henrik are tendințe sinucigașe?
- Dacă tata s-ar sinucide? - Ar face-o?
- Dacă tata s-ar sinucide? - Da, dacă...
într-o situație extremă ca aceasta pe care o descrii și-ar face singur rău?
Sinceră să fiu...
nu-l cunosc foarte bine pe tata.
Dar știu că în adâncul lui este... bun.
Altfel niciodată mama n-ar fi...
Mama l-a iubit, înțelegeți?
S-au iubit unul pe celălalt.
Iar eu eram...
într-un fel, în afara acestei iubiri.
Cel puțin așa cred când îmi plâng singură de milă și mă plictisesc de băieți.
De ce nu pot să trăiesc și eu o iubire ca a mamei?
Te-ai temut că tatăl tău s-ar putea sinucide după moartea ei?
Nu m-am gândit prea mult la tragedia lui.
Dar am încercat să am grijă de mama când îmi dădea voie.
Mama n-a fost niciodată vorbăreață. Niciodată.
Dar într-una din ultimele ei zile
era ca de obicei pe jumătate adormită din cauza morfinei.
Într-una din ultimele ei zile eram la căpătâiul ei...
Ea a deschis ochii și se uita la mine.
A spus foarte clar:
"Știi că te iubesc."
"Știi că te iubesc, Karin"
Mama nu folosea niciodată astfel de cuvinte.
Tata a spus odată în glumă, acum mult timp:
"Anna nu spune niciodată 'Te iubesc'..."
dar face mereu acte de iubire".
Dacă vine bunicul tocmai acum?
Nicio problemă, mai am o sticlă.
Nu reușesc să mi te imaginez cu bunicul.
- E așa de ciudat? - Mi-e greu să-mi imaginez.
- Ce fel de om e de fapt Johan al tău? - Ce întrebare!
L-ai iubit?
Toată viața mi-am pus întrebarea asta.
E o întrebare chiar așa de grea?
Am fost căsătoriți 16 ani.
Apoi am divorțat. El avea o amantă, o nebună pe nume Paula
Eu m-am măritat cu un tip foarte plicticos care pilota un planor.
Într-o zi și-a luat zborul calm și fără zgomot.
N-a fost găsit niciodată.
Nu se știe cum, Johan și cu mine am mai rămas împreună câțiva ani.
Apoi am aflat că mai avea o femeie, fără îndoială, o adevărată târfă.
Am fost furioasă și umilită și am terminat-o cu el.
Brusc am realizat
că am fost cea mai înșelată și mai trădată soție și iubită din lume.
Pe scurt, Johan era un infidel notoriu și înveterat.
- Vrei să spui că bunicul meu... - Da, era un mare mincinos.
Și scria poezii.
A publicat o culegere de poezii, dar fără succes.
- Bunicul meu a scris versuri? - Da.
Chiar și poezii de dragoste, pentru mine.
- Le-ai păstrat? - Nu.
Dar l-ai iubit?
Eram teribil de...
Eram teribil de naivă.
În zilele noastre cred că nu e posibil să fii atât de copilăros și de...
incredibil de sigur pe tine cum eram eu.
Da...
Cred că l-am iubit.
Total și fără rezerve.
Nu te îndoiai de nimic?
Nicio secundă.
Ce te-a făcut să vii aici deodată?
Nu știu exact.
Îl iubești încă...
nu-i așa?
Dacă vrei să fii absolut sinceră...
Marianne....
Am auzit oameni spunând:
"Johan în sus, Johan în jos..." Cel mai adesea lucruri neplăcute.
Dar nu pe acest Johan îl cunosc eu.
Eu l-am considerat întotdeauna drăguț.
Această gentilețe l-a dus la pierzanie.
Era atât de ușor de rănit.
Nu se apăra niciodată.
Cred că Johan...
e demn de compasiune.
E demn de compasiune.
- Plângi? - Da, puțin.
Plângi din cauza bunicului?
Plâng pentru...
Johan și Marianne.
Înțeleg.
E o nebunie.
Draga mea... Ei?
- Ce ai de gând să faci? - Să mă întorc la Henrik.
- E înțelept? - N-are nicio legătură cu înțelepciunea.
O să mai stau câteva zile. Să-mi spui cum merg lucrurile.
Poți să fii sigură de asta.
TREI
Despre Anna
Să nu se mai întâmple niciodată, asta! Niciodată.
- Niciodată. - Niciodată.
- Trebuie să lămurim lucrurile. - Amândoi știm cum stau lucrurile.
Nu e nimic de rezolvat sau de analizat.
Ce bine că e așa de simplu!
Mi-a fost frică pentru viața mea. Asta-i tot ce pot să spun.
Mi-a fost frică de moarte. Înțelegi?
- Înțelegi? - Sunt foarte obosită. Mă duc la culcare.
- Dormi? - Nu, nu dorm.
Odată am fost într-o situație asemănătoare cu Anna.
Nu eram căsătoriți dar locuiam împreună.
Cred că eram puțin băut.
Mă plângeam de infernul în care eram obligat să trăiesc la universitate.
Colegii mei, condițiile de muncă...
Și bineînțeles, tata, ticălosul ăla bătrân.
Anna nu spunea nimic
și asta m-a întărâtat și mai mult.
Îmi amintesc că mi-am spus în sinea mea:
"Oare la ce se gândește Anna în timp ce-și repară fusta, la lumina lămpii?"
"La ce se gândește?"
"Ei bine, se gândește că Henrik e insuportabil."
Și exact asta mi-a spus.
"Când te aud vorbind așa, mă gândesc"
"că nici într-un caz nu acesta e omul cu care vreau să mă mărit."
Apoi s-a ridicat și și-a luat haina.
Iar eu eram înnebunit de frică sau de... În fine, eram înnebunit de tot.
Am încercat s-o opresc.
Nu s-a împotrivit,
dar dinspre trupul a venit spre trupul meu un mesaj:
"Acum plec".
"Acum plec din viața ta".
Apoi am spus cu o voce stranie:
"Nu se poate să mă părăsească".
"Nu se poate să-mi întoarcă spatele."
"Nu se poate să plece..."
"și să mă părăsească."
M-am așezat pe jos și mi-am spus:
"Așadar s-a terminat".
Am închis ochii și m-am gândit:
"Anna mă părăsește și nu se mai întoarce."
Dar apoi am auzit-o prin bucătărie.
Anna făcea cafea.
Nu spunea nimic.
Făcea cafea ca să-mi revin din beție.
N-a scos un cuvânt tot restul serii.
Stătea și cosea.
Ana nu spunea niciodată cuvinte mari.
N-a fost niciodată vorbăreață.
Dar noi n-aveam nevoie să vorbim. Știam...
Evident, i-am cerut iertare:
"Regret, n-am să mai fac asta niciodată."
Asta voiam să-ți spun acum...
dar sună atât de ridicol.
Putem să spunem tot timpul "Regret." Nu ne costă nimic.
N-am mai schimbat un cuvânt toată noaptea.
Iar noapte.... Cum să spun?
Am păstrat distanța între noi.
Anna dormea liniștită
iar eu stăteam treaz ascultându-i respirația.
Mă uitam la ea. Din stradă pătrundea lumina unui felinar.
Am privit-o mult timp
întrebându-mă dacă, adânc în inima ei,
știa cât de mult eram legat de ea.
Sau mai degrabă dacă știa cât de mult era parte din mine.
Prin Anna aveam o apartenență...
dacă înțelegi ce vreau să spun.
Și să ai o apartenență era
un miracol. Sună pompos, știu.
Dar nu există un alt cuvânt mai bun.
Înspre dimineață am adormit.
Când a sunat ceasul deșteptător, ne-am sculat, ne-am îmbrăcat,
și am luat amândoi cafeaua, ca de obicei.
Eu am plecat la universitate iar Anna la bibliotecă.
Asta a fost o explicație, nu o scuză.
Pentru că nu există nicio scuză.
Dacă mă părăsești...
nu mai am nimic.
Un alt cuvânt mai potrivit nu găsesc.
Vei avea și tu libertatea ta.
O să mergi la Conservator, vei avea profesori adevărați
și o viață nouă.
Și pentru mine se va schimba totul.
Aceste luni petrecute cu tine au fost
o stare de grație, așa cum scrie în Biblie.
Pentru mine, nu pentru tine.
A fost frumos din partea ta că te-ai întors așa repede.
Nu știu ce să spun.
Totul e așa de învălmășit în capul meu.
Să nu mai vorbim despre asta...
Uneori mă gândesc că la colț de stradă mă așteaptă o pedeapsă teribilă.
PATRU
După o săptămână, Henrik își vizitează tatăl
Soren Kierkegaard "SAU - Un fragment de viață"
Deranjez?
Deci tu ești...
A trecut ceva timp.
Ce mai faci?
Bine, mulțumesc.
Și tu, tată?
La 60 de ani ai 6 probleme de sănătate,
la 70 ai 7 și tot așa.
E aproape de adevăr.
Dar asta este doar o chestiune de priorități.
Am auzit că fosta ta soție a venit să te vadă.
Este tipic pentru Marianne.
A știut dintotdeauna că detest improvizațiile.
S-ar putea să ne vedem.
Marianne s-a dus să culeagă mure.
Nu știu dacă te mai găsește aici când se întoarce.
- Nu vreau să te deranjez. - Îți mulțumesc.
Ce voiai?
Să-ți cer 890 000 de coroane. Un avans din moștenire.
- Deci iar ai nevoie de bani... - Știu, îți datorez 200 000.
Pe care n-ai început încă să mi-i restitui.
Într-o zi ți-i voi da înapoi.
Sunt sigur că nu voi mai vedea niciodată banii aceia.
E caraghios că numești asta "un împrumut".
Dacă ții cu tot dinadinsul să mă umilești, să nu uităm
că nu-ți plătesc nicio chirie pentru casa de lângă lac.
Stăm acolo de cinci luni
și nu ți-am plătit niciun ban.
- Dar ți-ai permis o mașină nouă. - E împrumutată.
Proprietarul e plecat din țară până în octombrie,
când am să i-o înapoiez.
Cum merge cartea?
Bine, mulțumesc.
Este un răspuns exhaustiv.
Stau aici de 10 minute și te las să mă umilești.
Dacă n-aș fi avut nevoie de bani, aș fi plecat de mult.
Poți să pleci acum.
Nu sunt pentru mine.
Sunt pentru Karin.
Așa e.
Marianne mi-a spus că v-ați certat.
Încerci să o faci să rămână?
Crezi că poți s-o cumperi?
Uneori mă întreb cum te-a suportat Anna.
Anna nu are nimic de-a face cu toate astea.
Nu vreau să aud numele Annei rostit de gura ta murdară.
Îmi placi mai mult, sau îmi displaci mai puțin când folosești tonul ăsta.
Prefer să-ți exprimi pe față ura decât să-ți văd moliciunea cronică.
Să-ți explic despre ce e vorba.
Este un violoncel Fagnola din 1815 pe care am ocazia să i-l cumpăr lui Karin.
E un instrument excelent, aproape ca un Guarneri.
Karin este foarte talentată.
Poate să ajungă un mare muzician.
M-am ocupat de pregătirea ei, dar cunoștințele mele
nu sunt la înălțimea talentului ei.
Același lucru se întâmplă și cu instrumentul.
E un violoncel nemțesc destul de bun,
dar are nevoie de unul mai bun pentru Conservator.
Ești sigur că e un violoncel foarte bun?
Poate că vor să te mintă. N-ar fi prima oară când te înșeli.
Vânzătorul este onest. Are și certificat de autenticitate.
Fiindcă e onest îl vinde atât de ieftin?
E bâtrân și bolnav, nu mai poate să cânte la acest instrument.
Nu-și imaginează că poate ajunge pe mâini mai bune.
Ce emoționant.
Tată...
De unde vine toată ostilitatea asta dintre noi?
Vorbește pentru tine, fiule.
Când aveai 18 sau 19 ani am încercat să mă apropii de tine.
Erai foarte bolnav,
iar mama ta a vrut să "punem lucrurile la punct".
I-am spus:
"Știu că n-am fost un tată bun,"
"dar vreau să îndrept acest lucru."
Tu ai stigat...
Da, ai strigat.
"N-ai fost un tată bun?"
"Tu n-ai fost deloc un tată!"
Apoi ai spus că vrei să încetez cu prefăcătoriile.
Ura fățișă este mai respectată.
Iar eu respect ura ta.
Oricum, puțin îmi pasă dacă mă urăști sau nu.
Abia dacă exiști pentru mine.
Dacă n-ai fi tatăl lui Karin
care, mulțumesc lui Dumnezeu, seamănă cu mama ei,
n-ai exista deloc pentru mine.
Cât despre ostilitate, nu există deloc, îți jur.
În ceea ce privește violoncelul,
dă-mi numele și numărul de telefon al omului și mă ocup eu de asta.
Poftim...
Mulțumesc.
Nu-mi dai un răspuns?
O să ți-l dau... la momentul potrivit.
Audiența s-a terminat?
Plec.
- Pot să mai spun ceva? - Dacă trebuie neapărat.
Povestea asta despre un schimb de cuvinte de acum 50 de ani nu e o scuză.
Nici măcar ca să mă minți.
- Așa crezi? - Da.
Biata Anna...
Vrei să mă lovești?
CINCI
Bach
Sper că nu deranjez...
Nu, nu, tocmai am terminat.
Cânt dimineața.
Organista a născut iar eu îi țin locul.
- Am crezut că ești violoncelist. - Am și o diplomă de organist.
Pe vremea mea se spunea că o diplomă la organist e bună oricând.
Sunt multe biserici și puține orchestre.
Ce cântai?
O trio sonată de Bach, prima din cele șase. Prima parte.
- A fost frumos. - Orga de aici e unică.
Făcută de Cahman, în 1728.
Nimeni nu știe cum a ajuns în sălbăticia asta o astfel de comoară.
Acum câteva săptămâni, Karin și cu mine am dat un concert aici.
Gratuit, desigur. A fost aproape plin.
- O să mai dai concerte? - Nu, nu am timp.
Karin se pregătește pentru examen iar eu trebuie să-mi termin cartea.
- O carte? - Da, scriu o carte.
Despre "Patimile după Ioan" de Bach.
Am cunoscut-o pe Karin.
- Am auzit că e foarte talentată. - Se spune că e excepțională.
Și n-o spune doar tatăl ei.
- Tu ești profesorul ei? - Da, se poate spune și așa.
La conservator va avea profesori de talie europeană.
Nu-ți va fi greu să o lași să plece?
Ba da...
Poți fi sigură de asta.
- Ești foarte atașat de Karin? - Da.
- Îmi pare rău. - Nu, nu, nu-i nimic. Absolut nimic.
Karin seamănă cu Anna.
Nu din punct de vedere fizic.
S-a întâmplat ceva?
Când vorbesc despre Anna, îmi vine să plâng.
Așa se întâmplă.
Nu mă pot abține.
Anna s-a stins de mai bine de doi ani,
dar mă doare la fel de mult.
Așa stau lucrurile.
Viața mea a devenit un ritual.
Nu știu, n-am cuvinte să-ți descriu.
Am devenit un invalid.
Chiar așa... Un invalid.
Karin este singura mea rațiune de a trăi.
Și...
Ei bine...
Fără ea, viața mea n-ar mai avea niciun sens.
În ultima vreme mă gândesc adesea la moarte.
Mă gândesc că...
într-o zi am s-o iau pe drumul prin pădure, spre râu.
O zi de toamnă, cețoasă, fără vânt.
Liniște absolută.
Apoi văd deodată pe cineva
lângă poartă
Vine spre mine.
Poartă o fustă și o vestă albastră.
E desculță și părul ei lung e împletit într-o coadă groasă.
Vine înspre mine.
Anna vine înspre mine...
nu departe de poartă.
Și atunci înțeleg că sunt mort.
Și apoi se întâmplă cel mai ciudat lucru.
Îmi spun: "Oare e chiar așa de simplu?"
Toată viața ne punem întrebări despre moarte
și despre ce va fi după moarte.
Și apoi e ușor.
Grație muzicii, o percep ca pe o pâlpâire. Doar o pâlpâire,
ca în Bach.
- Cred că înțeleg. - Vino la noi, la cină!
O să fie foarte plăcut. Noi doi gătim foarte bine.
- Mulțumesc, mi-ar face plăcere. - Acum trebuie să plec. Avem ore.
Karin se supără dacă ajung târziu. E ca mama ei.
Ne vedem curând.
Ascultă, nu cred că pot să vin.
- Înțeleg. Se supără bătrânul. - Nu. Nu știu...
- De ce-ai venit aici? - Nu știu exact...
- Ești juristă, nu-i așa? - Da, de ce?
Aș putea să-l acționez pe bătrân în justiție?
De ce vrei să faci asta?
Are o grămadă de bani și n-are de gând să moară.
Ar trebui să fie mumificat în propria lui răutate.
I-am cerut un avans din moștenire. M-a refuzat și m-a umilit.
- Aș vrea să-l pot da în judecată. - Nu poți, cât timp e în toate mințile.
Iar el nu este chiar atât de nebun.
Nu, nu e nebun.
Ai venit să-l storci de bani?
Printr-un testament pentru o fostă soție?
Nu te enerva...
E firesc să mă întreb. N-ați mai ținut legătura.
N-am venit aici ca să-l storc de bani.
Te culci cu el?
Îl urăști chiar așa de mult ca să vorbești pe tonul ăsta?
Iartă-mă... Iartă-mă dacă profanez acest loc
și stric conversația noastră plăcută.
Îl urăsc în toate sensurile cuvântului.
Îl urăsc atât de mult, încât aș fi foarte fericit să-l văd murind de o boală teribilă.
L-aș vizita în fiecare zi
ca să-l văd chinuindu-se până își dă ultima suflare.
Nu-i decât o biată ființă umană. În teorie este ceea ce este.
Mă privești cu mirare și dezgust.
Ca avocat, trebuie să știi cât de infectă și respingătoare e lumea asta.
La revedere, Marianne. Îți mulțumesc că m-ai ascultat.
Câteodată mă gândesc că nu sunt tocmai sănătos la cap.
Sufăr tot timpul.
ȘASE
O ofertă
- Karin. - Bună ziua, bunicule.
Ei bine... Acesta e biroul meu.
N-am mai fost aici de câțiva ani.
Anna și cu tine veneați să mă vedeți când stăteați în căsuța de lângă lac.
- Fumai țigări de foi atunci. - Da? Ai dreptate.
M-am lăsat după ce am citit o biografie a lui Freud.
A avut 33 de operații de cancer la gură,
dar tot nu s-a lăsat de fumat.
Dar ești bine?
Da, dacă nu consideri că bătrânețea e o boală.
Ce poză frumoasă de-a mamei!
Am văzut-o din întâmplare la Henrik și am cerut o copie.
Apoi am mărit-o...
și iat-o aici!
Mă gândesc la mama în fiecare zi.
Și noaptea o visez.
Am crezut că durerea se va diminua.
Nu e așa.
Dar nici nu doare ca la început.
S-a instalat aici. E ca o parte din mine.
N-aș vrea să trăiesc fără ea.
Anna îmi lipsește foarte mult.
Într-un mod dureros.
Ne-am văzut foarte rar pentru că eu și Henrik...
În fine...
Anna a încercat și iar a încercat,
dar Henrik și cu mine n-am putut niciodată...
Știi foarte bine.
- Ai vrut să-mi vorbești? - Așa e. Stai jos...
Aseară domnișoara Nilsson mi-a adus o scrisoare.
- A ținut să mi-o înmâneze personal. - A procedat foarte bine.
Tata e la Uppsala cu orchestra, pentru repetiții.
Ascultă-mă...
Am primit o scrisoare care te privește pe tine.
Ai auzit vreodată de Ivan Șablov?
E dirijorul orchestrei din Sankt Petersburg.
A fost nu de mult aici.
A dirijat Orchestra Filarmonică. A fost fantastic!
Întâmplarea a făcut să-l cunosc în vremea când eram la Leningrad.
Scrisoarea asta e de la el.
"Johan, dragul meu prieten și frate..."
"Iartă-mă că-ți scriu în engleza mea jalnică și germana îngrozitoare,"
"Dar excelenta mea secretară tocmai a născut. Gemeni."
"Cred că este foarte important să-ți scriu,"
"dragul meu prieten."
"Iar motivul este următorul."
"Într-o seară, liber fiind, am fost la un concert dat de tineri muzicieni."
"Pot spune că am fost surprins și fericit."
"La violoncel cânta o tânără solistă."
"A interpretat un solo de Zoltan Kodaly."
"Și am fost surprins de talentul neobișnuit al acestei tinere."
"De maturitatea, de harul și curajul ei."
Ca să vezi...
"Directorul școlii mi-a spus cum o cheamă"
"și că tatăl ei a fost primul ei profesor."
"Am luat legătura cu tatăl. Aproape că m-a respins nepoliticos."
"Ca să nu spun arogant."
"Am aflat că tu, dragul meu Johan,"
"ești bunicul acelei fete"
"și de aceea îți scriu acum."
"Tehnica tinerei este riscantă,"
"în parte deficitară,"
"iar în viitorul apropiat asta poate duce la consecințe catastrofale."
"Poate că nu știi, dar eu sunt"
"profesor invitat la Academia Sibelius din Helsinki,"
"una din cele mai bune școli din Europa."
"Am legături foarte strânse cu președintele și profesorii"
"și putem ca, după audiția care este obligatorie,"
"să oferim tinerei și talentatei noastre violonceliste"
"lecții de înaltă ținută"
"pe care talentata ta nepoată le merită din plin."
"Te rog să-mi răspunzi cât mai curând posibil."
"Te îmbrățișez, Ivan."
Ei, Karin, ce spui?
Poate că ar trebui să adaug
că îți voi finanța studiile atâta timp cât vei avea nevoie.
Am vorbit cu persoana cu violoncelul și i-am făcut o ofertă bună.
Mai mult decât a cerut el.
Așadar, dacă vrei, totul depinde de tine.
Desigur, presupunând că vei accepta oferta generoasă a lui Șablov.
Nu știu ce să spun.
Sunt foarte copleșită.
Înțeleg că această scrisoare te pune într-o situație delicată.
- Îi voi scrie și îi voi spune că ești... - Foarte copleșită.
Dar decizia ta îi afectează și pe ceilalți apropiați ai tăi.
- Pe ceilalți? - Da....
Tatăl tău, ca să fim exacți.
Acum trebuie să mă odihnesc. La revedere, Karin.
Îți mulțumesc că m-ai primit.
Marianne îmi spunea întotdeauna că nu cunosc deloc oamenii.
- Că nu înțeleg sentimentele lor. - A spus ea asta?
Dar chiar și un handicapat emoțional ca mine înțelege un lucru.
Pe timpul când trăia mama ta, lumea asta era mult mai suportabilă.
Întunericul s-a întunecat și mai mult,
iar lumina a pălit când a murit Anna.
E greu pentru Henrik. Chiar și să trăiască.
Cred că semeni cu mama ta.
Iar eu țin foarte mult la tine, Kajsa...
- La revedere, Karin. - La revedere, bunicule.
ȘAPTE
Scrisoarea Annei
Pentru Henrik de la Anna? De la mama ta pentru tatăl tău?
Am găsit-o într-o carte.
18 mai.
- Anna a scris-o... - Cu o săptămână înainte de a muri.
Aș vrea s-o citești.
Nu înțeleg scrisul Annei.
Nu vrei să mi-o citești tu?
O să încerc.
- Poftim, ia o înghițitură de whisky! - Mulțumesc.
Mama a aflat cu câteva zile înainte că nu mai are mult de trăit.
I-a scris pentru că Henrik era răcit și nu avea voie s-o viziteze.
Scrie:
"Nu ți se permite să mă vizitezi
"și poate că asta e o ușurare pentru amândoi."
"Ne citim unul pe altul foarte bine."
"Deschizi ușa."
"Eu fac un efort... Tu faci un efort."
"Cu toate eforturile noastre, pe chipul tău se vede cât de bolnavă sunt."
Asta e partea cea mai grea?
Scrie despre mine și tata.
- Și e dureros? - Da, e dureros.
Când erai cu mama ta la spital,
n-ați vorbit niciodată despre ceea ce a scris?
Nu, niciodată.
Ce-a scris?
"Dragul meu Henrik..."
"Trebuie să-ți spun ceva despre care nu ți-am vorbit niciodată."
"Uneori voiam să-ți vorbesc despre Karin,"
"dar nu a fost niciodată nevoie."
"Am fost mereu acolo."
"Apoi m-am îmbolnăvit și n-am mai fost acolo."
"Desigur, eram încă acolo,"
"dar am fost dată la o parte."
"Noi ne-am iubit."
"Dragostea ta mi-a dat siguranță. Înțelegi?"
"Dar nu cred că este iubire pe lumea asta"
"care să poată înfrunta această boală devastatoare."
"Văd că o iubești pe Karin..."
"Dar văd și că încerci să o legi de tine."
"E bine că ești profesorul ei,"
"dar toate lucrurile au o limită."
"Când nu voi mai fi, această limită se va estompa."
"Știu că și Karin te iubește,"
"dar n-ai dreptul să abuzezi de dragostea ei."
"O vei face să sufere"
"iar asta o s-o afecteze toată viața."
"De aceea te rog să-i redai libertatea."
"Nu profita de afinitățile dintre voi,"
"nici de pasiunea voastră comună pentru muzică,"
"nici de rolul tău de profesor pe care ți l-ai luat singur."
"Dragul meu Henrik..."
"Tu ești atât de sensibil,"
"atât de atent, de iubitor..."
"Știu asta după toți anii petrecuți împreună și nu greșesc."
"Dar trebuie să știi că e periculos s-o iubești pe Karin cu o dragoste"
"pe care o dai unui orfan după ce eu nu voi mai fi..."
N-am ajuns la sfârșit,
dar nu mai pot să citesc.
Nu pot. Doare așa de mult!
Aud vocea mamei...
Karin...
De ce-ai venit la mine?
Pentru că și tu ești implicată.
Da, într-o oarecare măsură.
- Știi ce planuri are bunicul? - Mi-a spus.
Nu mă aștept la vreun sfat,
dar trebuie să gândesc cu voce tare.
Mi se pare că lucrurile vor fi mai clare dacă fac asta.
Dă-i drumul, te ascult.
Mama a înțeles.
Da.
Cred că da.
Și lucrurile asupra cărora a avertizat s-au întâmplat.
Nu pot accepta oferta bunicului.
- Nu poți? - Nu, nu pot.
De ce, pentru Dumnezeu?
Dacă îl abandonez pe Henrik, moare!
Dacă îl părăsesc o să moară, sunt sigură de asta!
Marianne!
Lucrează tot mai puțin cu orchestra cu care a cântat de 30 de ani.
Îl păstrează ca muzician, dar conducerea orașului
restructurează orchestrele sale.
Tata nu va mai face parte din administrație.
Spune că în cazul acesta se retrage.
Nu pot să-l părăsesc.
Câteodată sunt atât de afurisit de legată de el!
Știu că poate să-mi afecteze viitorul.
Dar mama e moartă,
iar Henrik nu-și poate reveni.
Cum crezi că aș putea trăi cu sentimentul de vinovăție
dacă tatei i s-ar întâmpla ceva?
Nu! Viitorul meu și al lui Henrik sunt împletite pentru moment.
Ai spus "pentru moment"
Doar ca să-mi dau curaj, atât.
- Eu văd altfel lucrurile. - Mă îndoiesc.
Iubirea Annei.
Probabil că iubirea înseamnă scrisoarea asta.
Nu-i așa?
Nu știu.
OPT
Sarabandă
Te-ai întors deja?
N-aveam nimic de făcut la Uppsala.
- Bună, tată. - Bună, micuță Kajsa.
Ce e partitura asta?
Bach, suitele pentru violoncel!
Ai înnebunit.
Ascultă numai...
Andersberg vrea ca tu și cu mine să dăm un concert.
La universitate, în noiembrie.
- E prea dificil pentru mine. - Cântăm împreună.
Cum adică, împreună?
Ca un dialog, stând față în față pe scenă.
Cânți părțile pe care le poți cânta iar eu cânt restul.
De exemplu ultima suită și preludiul. O să fie fantastic!
Ce părți pot eu să cânt? E o nebunie.
Sarabandele, de exemplu.
E nevoie de o viață întreagă ca să le înveți.
Să nu mai pierdem timpul, atunci! Avem la dispoziție trei luni.
- Și examenul de admitere? - Ești aproape pregătită.
Iar studenților li se dă liber dacă au concerte.
Mi-a spus Bortz.
Pentru mine pică foarte bine acum,
când nu mai sunt decât un simplu muzician.
Nu voi mai fi niciodată maestru de concert.
- Tată, ar trebui să fii furios. - Poate.
Dar acum am mai mult timp pentru tine.
Pot să te ajut mai bine.
Da... Sigur...
Nu ești foarte entuziastă.
Hei, micuța mea Kajsa...
Am impresia că vrei să-mi spui ceva.
- Ce este, Kajsa? - Nu știu.
- Nu știi? - Nu.
De fapt știu, dar nu știu cum să...
Ai fost la bunicul tău?
- Da. - Ai vorbit cu el?
- Da. Am vorbit cu bunicul. - Și cu femeiușca lui?
- Vreau să spun, Marianne... - Da, am vorbit.
Înțeleg...
Bravo! Nu, nu la tine mă refer.
Trebuie să iau o hotărâre.
- Credeam că ai făcut-o deja. - Tu ai luat-o!
E adevărat?
Adică, la asta te gândeai?
- Tată... - Da?
Nu m-am gândit la nimic încă.
Mai bine zis m-am gândit că tata știe ce e cel mai bine pentru mine.
Nu m-am gândit la altceva.
Poate că deja ai luat o decizie. Așa este, Kasja?
Ai de gând să accepți oferta bunicului?
- Ai citit asta? - Am citit-o.
Ai citit scrisoarea mamei tale pentru mine?
Nu sări așa, Henrik, e despre mine.
Îmi era adresată mie iar tu ai citit-o? Așa, pur și simplu?
Și crezi că îți dă dreptul s-o citești doar pentru că se referă la tine?
Dacă te porți așa, n-are niciun rost să mai discutăm despre asta.
Îmi pare rău. Iartă-mă...
- Îmi pare rău, fir-ar să fie! - Cum adică, îți pare rău?
Ne apucăm de lucru, sau mai e și altceva?
Tată...
- O să fie dureros. - Pentru tine sau pentru mine?
Poate că e o întrebare prostească, dar tonul tău mă sperie.
M-am hotărât.
Pentru prima oară în viață iau propria mea decizie.
- Dar ești tristă? - Da... Sunt tristă.
Dacă mi-ai fi spus despre scrisoarea aceea de la mama...
Dacă m-ai fi lăsat s-o citesc...
am fi putut...
Dar nu mi-ai spus niciodată...
Trebuia să-mi fi spus!
- Acum... asta este. - Ce anume?
Plec la Hamburg cu Emma săptămâna viitoare.
Mergem amândouă la o școală pentru tinerii muzicieni de orchestră.
În octombrie vine Claudio Abbado
și mergem cu el la Munchen.
Este o formație deschisă tuturor tinerilor din toată Europa.
Limita de vârstă este 22 de ani.
Abbado va lucra cu noi timp de șase săptămâni.
Vom da patru concerte.
Emma a făcut o înregistrare video.
A trimis-o comisiei de admitere ca să facă o glumă.
Cântam Brahms.
Emma a primit o scrisoare prin care ne se spunea că suntem acceptate
la școala lor.
Că suntem binevenite.
Și asta...
Asta este exact ceea ce vreau eu să fac.
Asta este exact ceea ce am hotărât eu să fac.
Și conservatorul?
Cât ține cursul de la Hamburg?
Doi ani.
Apoi un an de stagiu plătit într-o orchestră din Germania sau Austria.
Trei ani.
Și cum ai de gând să te descurci financiar?
Am moștenirea.
- Te-ai gândit mult la asta? - Am discutat cu Emma.
I-am spus că nu e nicio speranță, că tu ai hotărât deja.
O, Doamne...
Eu...
Doamne...
Dar, tată...
Nu vreau. Nu mă gândesc să devin solistă.
Vreau să fac parte dintr-o orchestră.
Vreau să fiu o părticică a unui efort comun.
Nu vreau să stau pe scenă singură, expusă și vulnerabilă.
Nu vreau să aud pe nimeni spunând că nu sunt destul de bună.
Vreau să decid singură în privința viitorului meu.
Vreau să trăiesc o viață obișnuită.
Vreau să fiu în armonie cu mine însămi.
Vreau să-mi trăiesc viața mea,
nu vreau să fiu un înlocuitor nereușit al mamei
și să aud remarcile tale despre ceea ce nu sunt sau ceea ce nu am.
Asta trebuie să se termine.
Și acum s-a terminat.
Cel puțin să facem să fie un sfârșit frumos!
Ce vrei să spui?
Vrei să cânți a cincea sarabandă?
Cea pe care o știi.
- Acum? - Da, te rog.
NOUĂ
Momentul crucial
Da, e aici... Mulțumesc.
- Pot să întreb cine era? - De la spital.
Henrik a încercat să se sinucidă. Cu pastile.
Apoi s-a tăiat pe gât și pe brațe cu lama de ras.
Este la terapie intensivă. Sună la numărul ăsta...
Cere cu asistenta Ingegard.
La naiba...
A fost găsit în ultimul moment.
Doamna Berg a trecut prin fața casei
și a văzut pe cineva gol, întins pe jos.
Fir-ar să fie.
Ușa nu era încuiată.
A încercat să-l readucă în simțiri, dar fără rezultat.
Sângera.
- Ambulanța a venit în 20 de minute. - Fir-ar să fie.
Ar trebui să-i telefonez lui Karin,
dar e în drum spre Hamburg.
Henrik eșuează în tot ce face.
Nu e în stare nici măcar să se sinucidă.
Spune ceva, fir-ar să fie.
- Vrei să răspund la asta? - Spune orice.
Spune ceva ce-ți trece prin cap în clipa asta!
- N-am puterea... - N-ai puterea?
Câteodată te comporți ca un personaj dintr-un film vechi și prost.
- Nu-mi vine să cred că poți fi așa! - Nu mai spune.
Ești... Nu, nimic...
Spune! Spune până la capăt dacă te-ai pornit!
De unde vine tot disprețul ăsta? Nu mi te amintesc așa.
- Dispreț? - Exact, dispreț!
Nu știu.
Dacă disprețuiesc pe cineva atunci acela sunt eu.
Nu știu. Nu m-am gândit niciodată la asta.
Și bietul băiat...
Cum? Băiat?
O, Henrik...
Probabil că și-a dat seama că-mi seamănă prea mult.
Eu nu l-am iubit niciodată. Încă de la început.
Era prea gras și prea plăpând.
Mă înconjura cu un fel de dragoste lipicioasă.
Am făcut tot posibilul să mă sustrag acestei iubiri.
Era devotat ca un câine. Îmi venea să-l lovesc cu piciorul.
La figurat! La figurat, desigur.
- Ce se va întâmpla acum? - Ce efect va avea asupra lui Karin?
- Se va simți teribil de vinovată. - Trebuia să se gândească la asta.
Chestia asta mă enervează!
Crezi că se va întoarce? Crezi că o să se răzgândească?
Nu știu.
Dar vei vorbi cu ea, nu?
- Dacă voi afla unde este. - Te angajez ca reprezentant al meu.
Cât ceri? Banii nu sunt o problemă.
Încearcă s-o determini să scape de sentimentul de vină.
Și dacă se întoarce acasă... E atât de atașată de ticălosul ăla amărât!
- Asta ar fi o catastrofă. - Da... Cred că da.
Eu... Cum să spun?
Am ținut foarte mult la Anna.
A fost îngrozitor când a plecat dintre noi.
Și pentru mine,
chiar dacă mă aflam într-un fel la marginea catastrofei.
E de neînțeles
cum lui Henrik i-a fost dat privilegiul de a o iubi pe Anna.
Și de a fi iubit de ea.
Poate că zâmbești din nou ironic...
Nu.
Nu zâmbesc deloc.
Mă străduiesc să nu plâng.
- N-ai niciun motiv să plângi. - Ba da...
Dar n-am de gând să ți-l spun.
ZECE
Ora de dinaintea răsăritului
Marianne!
- Marianne! - Da?
Iartă-mă că te trezesc.
Nu-i nimic. O să adorm la loc.
Ce s-a întâmplat? Johan? Ce s-a întâmplat?
Nu știu.
Cred că e un fel de anxietate afurisită.
Anxietate? Ce fel de anxietate?
- Acum înțeleg. Ești trist. - Nu sunt trist, sunt...
E mai rău decât o tristețe.
E o anxietate afurisită.
O simt prin toți porii mei.
Încearcă să iasă din mine prin toate orificiile:
prin ochi, prin piele, prin fund...
Este ca o diaree mentală gigantică și totală.
Sunt prea mic pentru asemenea anxietate.
Te temi de moarte Johan?
Da... Simt că-mi vine să urlu.
Ca un copil care plânge și care refuză să fie liniștit.
- Vino! Întinde-te lângă mine... - Nu e loc destul.
- Am dormit noi în paturi mai înguste. - Nu vom putea dormi.
De parcă asta ar schimba ceva
în aceste ultime momente...
Trebuie să-mi scot cămașa de noapte. Am transpirat din cauza stării mele.
Da, scoate-ți-o...
- Trebuie să ți-o scoți și tu. - Și eu?
Bine.
Acum vino, Johan! Vino aici...
Așa... Culcă-te...
Noapte bună, Marianne.
Noapte bună.
Acum poți să-mi spui de ce ai apărut aici așa, dintr-o dată?
- Am avut senzația că mă chemi. - N-am chemat niciodată pe nimeni.
- Eu așa am crezut. - Ce ciudat! Nu înțeleg.
Înțeleg că nu înțelegi...
Cât timp rămâi?
- Am un proces în 27. - Noiembrie?
Octombrie.
- Noapte bună, din nou. - Noapte bună.
EPILOG
Poate vă întrebați cum s-a terminat...
Am rămas la Johan până la începutul lui octombrie
Timpul petrecut împreună a fost plăcut și relaxant.
Evitam... cum să spun...
subiectele delicate.
În ultima noapte am sărbătorit.
N-a fost ceva ieșit din comun, dar oricum...
Ne-am promis să ținem legătura.
Am cochetat chiar cu ideea unei călătorii la Florența, primăvara viitoare.
Desigur, călătoria n-a avut niciodată.
Dar ne-am făcut obiceiul să vorbim la telefon, duminica.
Apoi, într-o zi, a răspuns la telefon domnișoara Nilsson.
A spus că Johan nu poate veni la telefon, dar că va scrie.
Am întrebat dacă Johan se simte bine și ea a răspuns că da,
e cât se poate de bine,
dar e puțin obosit și că-mi va scrie.
Desigur, n-am primit niciodată vreo scrisoare.
Am scris eu, dar n-am primit niciun răspuns.
S-a așternut tăcerea...
În ce mă privește pe mine, nu s-a schimbat nimic.
Totul e în ordine, la fel ca înainte.
Totul e la locul lui.
Poate că mă simt puțin cam singură. Nu știu.
Câteodată mă gândesc la Anna.
Mă întreb cum și-a trăit ea viața.
Cum vorbea...
cum se mișca...
Privirea ei...
surâsul aproape imperceptibil.
Sentimentele Annei...
Iubirea Annei...
Ei bine...
Mi s-a întâmplat ceva
care s-ar putea să aibă legătură cu toate astea.
Când m-am întors,
am vizitat-o pe fiica mea, Martha, la sanatoriu.
Și m-am gândit că e foarte ciudat...
că pentru prima oară în viața noastră,
am înțeles...
am simțit...
că o ating pe fiica mea.
Pe copilul meu...
Traducerea: Dappon (alfiaro@yahoo.com) resincronizare CODYBOSS1969